Oslo tingrett – Dom.  
Hundehold. Dyrevernloven. Straffeloven § 354 annet ledd, 1. punktum. Dyrevernlovens § 2 jf § 31.  
En 32-årig kvinne ble dømt for vanstell av sine hunder. Én hund måtte avlives. Kvinnen ble frifunnet for hundeanfall på person idet retten la til grunn at anfallet skjedde overfor personens hund. Hun fikk domsutsettelse, forbud mot hundehold i 5 år og erstatningsansvar.  
 
Avsagt: 28.11.2002 i sak TOSLO-2002-5443 
Saksgang: Oslo tingrett TOSLO–2002–5443 M/83.  
Parter: Den offentlige påtalemyndighet (Aktor: Politifullmektig Line Vebø) mot A (Forsvarer: Advokat Elisabeth Grøndahl).  
Dommere: Tingrettsdommer Finn Haugen. Meddommere: Anne Marie Hovden, Henrik Woie.   
 
1. Sakens utgangspunkt  
Tiltalte er A f. *.*.70, –––veien 70, 0000 Oslo, ugift, ingen forsørgelsesbyrde, deltids telefonkonsulent, inntekt kr 9.000 per måned, uformuende, ikke tidligere straffet eller bøtelagt.  
Påtalemyndigheten har ved tiltalebeslutning av 2. mai 2002 satt tiltalte under tiltale for overtredelse av:   
I Dyrevernlovens § 2 jf § 31  
Det skal farast vel med dyr og takast omsyn til instinkt og naturleg trong hjå dyret så det ikkje kjem i fare for å lida i utrengsmål.  
Grunnlag er følgende forhold:  
Forut for mandag 23. april 2001 ca. kl. 23.00 i –––veien 70 i Oslo, tok hun ikke tilstrekkelig vare på sine hunder blant annet ved å ikke gi dem tilstrekkelig med fôr. En polarhundtispe døde som følge av dette av utmagring   
II Straffelovens § 354, annet ledd, 1. punktum.  
Hvoretter hundeholder straffes med bøter dersom en hund har anfalt (for eksempel ved angrep, eller ved truende adferd hindret passering) person, eller støy eller på annen måte voldt vesentlig ulempe for øvrig, med mindre det må antas at det ikke kan legges ham noe til last.  
Grunnlag er følgende forhold:  
Lørdag 27. januar 2001 ca. kl. 11.15 i X i Oslo, som eier av flere polarhunder, er hun ansvarlig for at hundene kom seg ut av hagen og angrep og bet B f. *.*.88.   
2. Hovedforhandlingen  
Hovedforhandling i saken ble holdt den 25. november 2002. Til stede var tiltalte med sin forsvarer og sakens aktor. Det ble foretatt den bevisføring som fremgår av rettsboka.  
Fornærmede har begjært påtale.  
Tiltalte erklærte seg skyldig i post I og ikke skyldig i post II.   
Aktor la ned påstand om at tiltalte dømmes i henhold til tiltalebeslutningen til en bot på kr 8.000, erstatning med kr 893,50 og forbud mot dyrehold i fem år.   
Forsvarer la ned påstand om frifinnelse for post II, mildeste måte for post I og ikke rettighetstap.   
3. Skyldspørsmålet  
Det faktum som retten legger til grunn, baserer seg på den bevisføring som fant sted under hovedforhandlingen og på de krav som skal stilles til bevis i straffesaker.  
Tiltalte har gjennom årene hatt en rekke hunder. De siste årene har hun leid et gammelt hus av Oslo kommune grensende til Østmarka der hun har bodd og hatt hundene sine. I 2000/2001 hadde hun to hannhunder og én tispe – alle polarhunder eller krysninger av slike raser – og et valpekull født sommeren 2000.  
På formiddagen den 27. januar 2001 hadde hundene kommet seg ut av huset på et tidspunkt tiltalte ikke var hjemme. Tiltalte hadde mistet husnøkkelen noen uker tidligere. For å holde ytterdøren lukket hadde hun festet et tau i døren og ført dette bort til et feste inne i huset. Selv forlot hun huset gjennom et kjellervindu i denne perioden. Hundene var kommet ut gjennom ytterdøren. Fem av dem – hannhunden og fire halvvoksne valper – hadde oppsøkt det bebygde nabolaget i X. Der var den 13 år gamle B ute og luftet sin lille terrier. Hun holdt sin hund i bånd. Én eller flere av As hunder gikk til angrep på terrieren. Den ene av hundene – formodentlig hannhunden – bet terrieren over ryggen slik at den fikk et dypt sår som blødde meget kraftig. For å redde hunden sin løftet B denne opp og holdt rundt den. Den lille terrieren var blitt så skremt at den – mens B holdt rundt den – bet henne i hånden slik at hun begynte å blø. En nabo kom til og fikk jagd bort de andre hundene. B ble brakt til legevakten og fikk der forordnet penicillin som beskyttelse mot infeksjon i såret. Hun hadde fra før stivkrampevaksine. Hunden hennes ble brakt til veterinær og behandlet der.  
Tiltalebeslutningen angir at hundene «angrep og bet» B. Etter bevisføringen i saken kan retten ikke legge til grunn som bevist at én eller flere av tiltaltes hunder anfalt B. Det er imidlertid utvilsomt at én eller flere av hundene anfalt og skadet Bs terrier. Basert på Bs egen forklaring legger retten til grunn at skaden som hun ble påført, skjedde ved bitt fra egen skremt hund. Videre legger retten til grunn at én eller flere av tiltaltes hunder bjeffet og knurret i retning mot B og dessuten var i fysisk berøring med henne, men i strafferettslig sammenheng må dette vurderes som en fortsettelse av angrepet på hennes terrier idet dette skjedde etter at terrieren var løftet opp av henne. Ingen av tiltaltes hunder rettet derved noe angrep direkte mot personen B og ingen av tiltaltes hunder bet B. Hadde gjerningsbeskrivelsen i tiltalebeslutningen også omfattet angrepet på Bs hund, ville forholdet ha vært rammet av straffebestemmelsen. I dette tilfellet danner imidlertid tiltalebeslutningen den formelle rammen for straffesaken, og denne rammen er utelukkende knyttet til anfallet på personen B. Retten har ikke adgang til å gå utenfor denne rammen. Konklusjonen må derved bli frifinnelse for overtredelse av post II.  
Om kvelden mandag den 23. april 2001 var politiet varslet av naboer til tiltalte om uforsvarlig hundehold på bopel fra tiltaltes side. Dyrevernnemnda ble underrettet og foretok en inspeksjon på stedet. De observerte en utmagret polarhundliknende hund som sto fastsurret med kjetting til et tre uten mulighet til mat, vann eller ly. De fikk kontakt med tiltalte og fikk motstridende opplysninger fra henne sammenholdt med naboopplysningene med hensyn til hvor lenge hunden hadde stått fast på stedet. Hun hadde ytterligere fire hunder i huset. Av dem var det én tispe og fire valper på ca. 8 måneder. Alle hundene var meget tynne. Samtlige hunder var tillitsfulle overfor representantene for dyrevernet. Tiltalte oppga økonomiske problemer over tid som årsak til at hundene hadde fått for lite mat. I tillegg oppga hun at tispa hadde hatt ett valpekull også i februar 2001, men at samtlige av disse valpene døde ca. 6 uker gamle. Disse døde valpene samt en annen voksen død hund oppbevarte hun i søppelsekker på utsiden av huset i påvente av at telen skulle gå slik at hun kunne begrave dem. Hun hadde ikke hatt råd til å kontakte veterinær. Dyrevernnemnda besluttet å ta hundene i midlertidig forvaring og brakte dem til Norges veterinærhøgskole for undersøkelse og behandling. Valpene fikk relevant behandling, fôr og vaksine og ble senere omplassert. Tispa kunne knapt stå oppreist. Hun måtte først legges med intravenøst og fikk deretter små og hyppige måltider. Behandlende veterinær syntes så synd på denne hunden at hun tok hunden med seg til sitt hjem i Hurum for å påse at hunden fikk måltider ofte nok. Etter få dager fikk hunden kraftige kramper og ble bevisstløs. Hunden ble avlivet på veterinærhøgskolen i døende tilstand. Tiltalte har erkjent straffeskyld for overtredelse av dyrevernloven.  Retten finner at tiltalte gjennom mange uker – formodentlig flere måneder – ga hundene sine alt for lite fôr. Hovedårsaken til dette var knyttet til hennes økonomiske situasjon. I den første fasen må dette vurderes å være uaktsom overtredelse av dyrevernloven, men de siste ukene før dyrevernnemndas inspeksjon legger retten til grunn at tiltalte forsettlig lot i hvert fall tispa lide unødvendig på en slik måte at det rammes av lovens § 2. Hunden var da så avmagret at tiltalte med sin årelange erfaring med hunder forsto at dette var meget alvorlig vanstell av hunden. Tiltalte blir etter dette å dømme for overtredelse av dyrevernloven § 31 jf. § 2.   
4. Straffutmålingen  
Ved lovendring av 19. januar 2001 med ikrafttredelse den 1. mars 2001 ble strafferammen for overtredelse av dyrevernloven forhøyd for å markere et skjerpet syn på saker som gjelder vanstell av dyr. Videre har retten lagt til grunn at deler av vanstellet skjedde forsettlig. Dessuten har tiltalte ikke en økonomi som gjør en bot til en egnet reaksjon.  
For tiltalte vil et rettighetstap være det mest alvorlige og følbare. Retten finner etter dette at riktig straffereaksjon vil være domsutsettelse jf. straffeloven § 52 flg.  
Vanstellet over lang tid knyttet til tispa må karakteriseres som en særlig grov måte å bryte bestemmelsene i dyrevernloven. Denne vurderingen forsterkes av at vanstell også rammet flere halvvoksne valper. Videre legges det vekt på at tiltalte ikke har hatt løpende kontroll over sine hunder. I denne sammenheng viser retten til at én eller flere av hundene hennes angrep terrieren den 27. januar 2001, og at hundene har vært løse før og angrepet annen hund i nabolaget. Selv om hun har vært glad i hundene sine, har hun ikke hatt evnen til å se hundenes grunnleggende behov og heller ikke evnet å handle adekvat ved å søke hjelp hos andre. Som ett eksempel utenfor tiltalebeslutningen viser retten til at hun ikke har latt noen av hundene vaksinere – noe som oppfattes å være grunnleggende tiltak for hundenes og andres hunders fremtidige helse. At dyrevernnemnda ikke tidligere har hatt kontakt med tiltalte eller at nemnda ikke nøyde seg med advarsel første gang, er ikke avgjørende for retten. Retten har funnet at grunnvilkåret om lovbrudd på særlig grov måte er tilfredsstilt. Dernest tilligger det retten etter en helhetsvurdering å avgjøre om det skal være rettighetstap og i tilfelle omfanget av dette. Samlet sett finner retten at tiltalte over lang tid har vist en manglende handleevne som i vesentlig grad har medført lidelser for hundene. Retten kan ikke se at dette har vært situasjonsbetinget. For det første har hun tidligere hatt kontakt med en forening som driver omplassering av hunder, og hun kunne søkt hjelp der. For det andre fikk hun utbetalt feriepenger i februar 2001 ved opphør av et arbeidsforhold. Ved annen prioritering burde hun kunne gitt hundene nok fôr i tidsrommet fra februar til april 2001. For det tredje fulgte hun ikke opp hunden som sto bundet ute til tross for at hun var hjemme. For det fjerde har hundene ved flere anledninger oppsøkt naboer og boligområder og skapt problemer. For det femte har hun for tiden ingen hunder, men en katt som hun også hadde da dyrevernnemnda var på besøk. Retten finner det nødvendig at det i dommen fastsettes et rettighetstap. Som hjemmel for rettens avgjørelse vises det til dyrevernloven § 32. Dette må være av så lang varighet at tiltaltes livssituasjon kan være vesentlig endret i løpet av perioden. Retten finner at påstandens fem år er en adekvat tidsperiode. Når det gjelder omfanget for øvrig, har retten vært noe i tvil, men flertallet, rettens formann og meddommer Henrik Woie, er kommet til at forbudet kan begrenses til hunder. Dette vil innebære at hun ha katt og derved kan beholde den katten som hun nå har. Begrunnelsen for denne avgrensningen er at katter er mer selvstendig dyr enn hunder, at katter er vesentlig rimeligere i matveien enn store hunder, og at katter ikke krever tilsvarende daglig omsorg som hunder. Rettens mindretall, meddommer Anne Marie Hovden, finner at forbudet bør omfatte ethvert dyrehold.  
B har krevd erstatning med kr 893,50. Tiltalte har akseptert kravet. Retten finner at kravet springer ut av samme situasjon som omhandlet i post II og at kravet derfor – og på grunn av samtykket – kan pådømmes selv om formelt straffansvar ikke foreligger slik tiltalebeslutningen er utformet. Oppfyllelsesfristen er to uker fra dommens forkynnelse dvs. den 17. desember 2002. Hensett til tiltaltes økonomi, erstatningsansvaret og frifinnelsen finner retten at hun ikke skal ilegges saksomkostninger.   
5. Domskonklusjon  
Dommen er enstemmig bortsett fra omfanget av rettighetstapet.   
Domsslutning:   
    1.	A født *.*.70 dømmes for overtredelse av dyrevernloven § 31 jf. § 2 og gis domsutsettelse med en prøvetid på 2 – to – år jf. straffeloven § 52 flg.  
    2.	A frifinnes for post II.  
    3.	A forbys for en periode på 5 – fem – år fra dommens forkynnelse å eie og/eller ha i sin varetekt hund.  
    4.	A dømmes til innen 17. desember 2002 å betale B, ––vei 10, 1540 Vestby erstatning med kr 893,50 – åttehundreognittitrekronerog50/100.  
    5.	Saksomkostninger ilegges ikke.